Author: Árpád

„Nem lehet évtizedekig zsibbadásban tartani egy nemzetet, utána elvárni tőle, hogy ruganyos legyen, okos, mozgékony és emelkedett.” – mondta Csoóri Sándor.

	Emlékező Gyülekezet! Tisztelt Megjelentek!
	Köszöntök mindenkit a nem csak szavak szintjén kifejezett ökumené jegyében az immáron nemzeti összefogás napján.
	Őszinte szeretettel köszöntök mindenkit, függetlenül attól, hogy milyen indíttatásból, milyen elvárással a szívében jött el településünk és keresztyén magyar hazánk közösségi alkalmára.
Lélekben velünk vannak azok is, akik nem tudnak testben közöttünk lenni – őket is köszöntöm.

	Trianon. Hogyan juthatott ide el az az emberiség, amely a 19. század lenyűgöző társadalmi, tudományos és technikai fejlődésének hatására úgy várta a 20. századot, mint a tudomány és a fény századát, mint a teremtés nyolcadik napját? „A huszadik század minden bizonnyal az emberiség legnagyszerűbb százada lesz. Az ember repülni fog. Tuberkulózis, diftéria, rák megszűnik létezni, és háború sem lesz többé.” – olvassuk Thornton Wilder-nél A teremtés nyolcadik napja című művében.
	A birodalmi gondolat, az imperializmus bűvöletében élő nagyhatalmak a „világ felosztása” után egymás rovására akarták folytatni terjeszkedésüket. Ez a „világ újrafelosztásáért” indított küzdelem torkollt az első világháborúba és aztán Trianonba.
	Az olasz és a német egység után két, immáron egységes új hatalom jelentkezett be területekért: az első világháború kirobbantása ezen cél elérésben volt segítségükre, mi pedig szenvedő alanyai. 
	Nehéz Trianon napján pozitív gondolatokat megfogalmazni. A 90 évvel ezelőtt megtörtént tragédia sajnos önmagáért beszél. Még a Trianonról alkotott közös képet sem mondhatom valamiféle pozitívumnak, hogy legalább ugyanazt gondoljuk róla: mert nincs ilyen közös képünk. Kudarcot vallottunk a trianoni eseményekkel kapcsolatosan meghirdetett versennyel is, hiszen egy(!) jelentkezés érkezett a helyi és a környező általános iskolákból összesen.
	Nehéz tehát pozitív gondolatot elétek hozni. De én annak éltem meg azt a rengeteg segítséget, amelyet a társadalmi munkában kaptam, a felajánlásokban és az anyagi támogatást, amelyek együtt eredményezték ezt a mai napot és mutat előre, hogyan működhet egy közösség: önzetlen összefogással, háttéralkuk nélkül, Bodajkért.
	Ennek a közösségi, áldozatkész munkának a gyümölcsét fogja Esperes Úr néhány perc múlva leleplezni, amely munka Révai Gyulát, készítőjét dicséri. 

A zsoltáros mondja: „Figyelj én népem az én tanításomra, hajtsátok füleiteket számnak beszédeire. Megnyitom az én számat példabeszédre, rejtett dolgokat szólok a régi időkből. Amiket hallottunk és tudunk, és amiket atyáink beszéltek nékünk. Nem titkoljuk el azokat az ő fiaiktól, a jövő nemzedéknek is elbeszéljük.”
	Egy szétesett, önös érdekek diktálta és szörnyen pletykás településen áll egyenlőre településünk Mementója, amely éppen ennek a helyzetnek a megváltoztatására hívatott fölállítani, hiszen ha közös múltunkra képesek vagyunk egy közösségként, egy közösségben gondolni, akkor a múlt gyökerei megelevenedve, közömbös vagy éppen dacos, gőgös szívünkben, gyümölcsöt teremhet: a megbékélés, a közösségépítés, az újjászületés szimbóluma lehet a Mementó.
	A közös múlt a helyes identitás alapja. Itt most nem gyütt-mentek, munkásőrök, babonás katolikusok vagy éppen nyakas kálomisták, igazukat jól megmondók vagyunk jelen, hanem olyan magyarok, akikkel elkövették a történelem egyik leggyalázatosabb, legmegalázóbb úgymond békeszerződés kötését, amely kiheverhetetlen traumát okozott.
	Bár lehet a modern-kor jellemzőjével, tehát egy legyintéssel elintézni Trianont, ám ahol településeket és földterületeket vágtak ketté a szerződés értelmében, nyersanyaga döntő részétől fosztották meg a hazát és tették tönkre infrastruktúráját: kiheverhetetlen.
	Identitásunkba gázoltak bele, gyökereinket akarták átvágni. S legyünk őszinték magunkhoz: a mi partnerségünk révén, mert hallgattunk dicső történelmünkről és maradtunk finnugorok, kicsik, aki nem mertek (nem mernek) álmodni, oda juttatta ezt a csonka országot, ezt a keresztyén nemzetet, hogy balek-nemzet lettünk. Balek: kicsi, meghunyászkodó, állandóan bocsánatot kérő, erőtlen, mutogató, hárító és röhejesen simulékony, jellemgyengeséggel párosulva ill. jellemtelenséggel.
	Az identitás jele, ha nem meghallgatjuk, hanem elénekeljük Nemzeti Imádságunkat és a Szózatot. Az identitás jele, ha nem hagyjuk el az országgyűlést, amikor a Székely Himnusz zeng. Az identitás jele, ha nemzeti ügyekben összezárunk: mindegy kitől származik. Az identitás jele a közös meghívás és jelenlét. Ezt demonstráljátok. Az identitás jele, ha ismerjük gazdag és fenséges konyhánkat. Az identitás jele, ha a magyar találmányokat és szellemi örökségünket nem csak külföldön használják tisztelettel, hanem mi is maximálisan megbecsüljük. Legyünk ennek megvalósításában elsők. Mutassunk példát. Bodajkon.
	Legyen közös célunk ennek az identitásnak a megtalálása és megerősítése. Legyen ez a Mementó Bodajk közös alapköve és az ujjászervezendő közösség letéteményese. Erre a szolgálatra és munkára hívok mindenkit. Így legyen.